Інститути виборів і референдуму в реалізації права на самовизначення: аналіз кейсу Каталонії - Юрійчук, Євгенія; Фесенко, Олександр; Ткачук, Олександр (Історико-політичні проблеми сучасного світу, 2025)
Розглянуто використання інституту виборів і референдумів в реалізації права на самовизначення Каталонії державними органами автономії: Парламентом, урядом (Женералітатом) та його головою (Президентом Женералітату). Проаналізовано політику Іспанії щодо протидії каталонському сепаратизму, загострення якого було викликане низкою чинників (політичних, економічних, культурних, етнонаціональних), а особливо – відсутністю статусу каталонської мови в іспанській державі та в Європейському Союзі, констатовано, що ця політика була виважена і послідовна. Заходи, застосовані урядом, можливо, були не завжди вчасними, проте в межах правового поля, з дотриманням конституційних норм Іспанії. Доведено, що в процесі формування та протидії каталанізму з боку центрального уряду Королівства Іспанії суттєву роль відіграли інститути виборів і референдумів, під час застосування яких проявилася беззаперечна регулююча роль Конституційного суду Іспанії щодо визначень і конкретизації дефініцій, пов’язаних із реалізацією права на самовизначення. Зокрема, в його рішеннях розмежовано поняття «народних консультацій» та «референдумів»; підтверджено необхідність з’ясування думки виборців за допомогою дотримання виборчої процедури (на основі перепису населення, керування виборчою адміністрацією, юрисдикційних гарантій), і винятково щодо державних справ управління. Показано, що суттєвим чинником сплеску каталаністських настроїв другого десятиліття ХХІ століття в Іспанії було зовнішнє втручання російських урядових кіл, ініціювання та фінансування сепаратизму в Каталонії через легітимаційну технологію референдуму за незалежність. Виокремлено важливу особливість реалізації прийнятої Парламентом Каталонії нелегітимної «Декларації суверенітету та права народу Каталонії на самовизначення» – використання цифрових технологій для організації та скликання процесу участі громадян у 2014 році (як альтернативи народним консультаціям і референдуму, своєрідної «нереферендної народної консультації»), та референдуму 2017 року, що спонукало європейські структури активізувати прийняття актів ЄС щодо виборчої комунікації та висвітлення виборчих процесів у медіа, використання цифрових технологій для застосування тактик маніпулювання громадською думкою.