Історико-політичні проблеми сучасного світу
Журнал засновано 2001 року рішенням Вченої ради Чернівецького національного університету іменіЮрія Федьковича. Журнал входить до переліку фахових видань з історії, політичних наук та міжнарожних відносин. Журнал включено до переліку наукових видань визнаних у Республіці Польща. Журнал індексується у базі Index Copernicus.
Yuriy Fedkovych Chernivtsi National University
Університет у глобальному освітньому просторі: міжнародна співпраця на шляху до сталого розвитку
У статті проаналізовано сучасний стан, напрями та інструменти міжнародної діяльності Чернівецького національного університету імені Юрія Федьковича. Особливу увагу приділено участі в програмах Erasmus+, Horizon Europe, Jean Monnet, проєктам мобільності, подвійного дипломування, співпраці з європейськими університетськими альянсами та культурно-освітнім інституціям. У фокусі – роль університету в цілому, та факультету історії, політології та міжнародних відносин зокрема, як стійкого освітнього осередку в умовах війни. Визначено стратегічні досягнення, інноваційні підходи та проблемні аспекти міжнародної інтеграції українського ЗВО в період глобальних викликів.
Авторське право (c) 2025 Vasyl Karpo https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Факультет історії, політології та міжнародних відносин: роздуми колишнього декана
Стаття присвячена 150-літньому Ювілеєві Чернівецького університету. Автор працює тут з 1971 року. 27 календарних років очолював Історичний факультет (з 2005 року факультет історії, політології та міжнародних відносин). Стільки ж часу керував кафедрою міжнародних відносин (тепер кафедра міжнародних відносин та суспільних комунікацій). Матеріал написаний з залученням публікації про Чернівецький університет, його підрозділи, опублікованих власних спогадів автора, а також родинних архівних документів. Історичний факультет відкритий у 1940 році. Проте історичні курси викладалися з часу заснування Чернівецького університету, який пройшов за роки своєї діяльності чотири різні етапи – від австро-угорського, через румунський, а за ним радянський, до сучасного українського навчального закладу. Спочатку автор коротко зупинився на діяльності університету на перших двох етапах свого функціонування. Охарактеризував його структуру і роботу тодішніх трьох факультетів. З перетворенням Університету на радянський в ньому відбулися значні зміни, пов’язані з баченням тодішньої влади ролі і завдань навчальних закладів, які готували кадри фахівців для різних сфер життєдіяльності суспільства. На Історичному факультеті діяли три кафедри. Ставши викладачем Історичного факультету, автор разом з усім його колективом протягом радянського часу діяльності Університету виконував важливі завдання – збільшення чисельності студентів денної форми навчання, зростання науково-педагогічного складу, оптимізація навчального процесу, розвиток наукових досліджень (наскільки дозволяли тогочасні умови), підняття Факультету, щонайменше до рівня інших однотипних факультетів. Після розпаду СРСР і здобуття Україною незалежності з’явилася потреба докорінної прибудови навчальної і наукової роботи Факультету. Перш за все необхідно було перейти на українську концепцію бачення української і світової історії. Не менш важливим завданням стало відкриття нових спеціальностей, таких як: міжнародні відносини, політологія, державна служба, наростити міжнародну співпрацю, закладену раніше шляхом особистих контактів і втілену ще за радянських часів у першу міжнародну угоду Чернівецького університету з канадським Саскачеванським університетом. Стаття завершується коротким підсумком.
Авторське право (c) 2025 Юрій Макар https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Оцінка сучасних загроз національній безпеці країн Балтії та Фінляндії в контексті російсько-української війни
Повномасштабне вторгнення росії на територію України змусило країн-членів НАТО актуалізувати питання виявлення слабких місць в системі оборони, пошуку шляхів до посилення кордонів, а також поглиблення військового співробітництва з метою протистояння агресії.У контексті зазначеного, метою даного науково дослідження є аналіз поточних загроз національній безпеці країн Балтії та Фінляндської Республіки в контексті російсько-української війни з метою визначення подальших потенційних напрямків військової співпраці з Україною. Для досягнення поставленої мети було використано загальнонаукові методи дослідження, серед яких: аналіз та синтез, контент-аналіз, порівняння та класифікація. Зазначені методи наукового дослідження дозволили здійснити аналіз безпекового середовища країн Балтії та Фінляндії, де особливої уваги було приділено сучасним загрозам воєнного та політичного характеру для національної безпеки визначених країн. Разом з тим, визначено коло суб’єктів міжнародних відносин, які становлять небезпеку для зазначених країн в умовах російсько-української війни. Наявні загрози виокремлено в певні категорії, у рамках яких здійснюється дослідження. Зазначені загрози розглядаються в дослідженні як напрями для подальшого поглиблення співпраці між Литвою, Латвією, Естонією, Фінляндією та Україною в умовах трансформації міжнародного безпекового середовища. За основу взято деякі із звітів оборонних відомств зазначених країн, а також наукових установ та організацій з безпеки. Розкрито вплив російсько-української війни на формування подальших завдань при здійсненні зовнішньої політики країн Балтії та Фінляндії в умовах трансформації системи міжнародної безпеки. Зокрема, виокремлено сфери, інструменти та методи прямого впливу Росії. Водночас, досліджено роль та місце України в контексті посилення національної безпеки визначених країни при наявності спільного ворога на кордонах. На підставі проведеного аналізу підтверджено важливість розвитку співробітництва між Литвою, Латвією, Естонією, Фінляндією та Україною за військово-політичним напрямом як необхідний крок у посиленні системи європейської безпеки в цілому. Відтак, сформульовано відповідні висновки за напрямом дослідження.
Авторське право (c) 2025 Анастасія Присташ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Замороження та конфіскація активів як інструменти міжнародного тиску на держави-агресори
Метою статті є вивчити замороження та конфіскацію активів як санкційні інструменти міжнародного впливу на держави-агресори, а також з’ясувати їх ефективність і проблеми практичного застосування. Завданнями визначено: 1) визначити особливості заморожування активів як інструмента санкційного впливу; 2) на прикладі кількох держав (Іран, Іран, Лівія) з’ясувати характеристики процесів замороження їх активів, дати оцінку результативності такої фінансової санкції; 3) дослідити питання замороження російських активів та використання прибутків з їх обігу на потреби України; 4) розглянути проблему конфіскації російських заблокованих активів. Основним методологічним підходом визначено неоінституціоналізм. Аргументовано, що фінансові санкції хоч і створюють тиск на держави-агресори, але його не завжди достатньо, щоб зупинити протиправні дії, підірвати спроможність до агресії. Відзначено, що найбільш дискусійним залишається питання конфіскації російських активів. Аргументовано, що для конфіскації російських активів на користь України потрібна сильна політична воля еліт держав, які зберігають ці активи (Франція, Німеччина, Бельгія та ін.), а також неспростовна правова аргументація. Наголошено, що основна складність конфіскації заблокованих активів полягає у повазі демократичних держав до права власності, навіть якщо це власність держави-агресора. Попри наявні прецеденти, конфіскація активів залишається проблемою міжнародного права. Звернено увагу на процеси формування Реєстру збитків, завданих незаконними діями Росії (RD4U), заплановане створення компенсаційної комісії та компенсаційного фонду. Висловлено припущення про можливі зміни у питанні конфіскації російських заморожених активів на користь України з огляду на зміну санкційної політики ЄС наприкінці 2024 р. (15-й пакет санкцій).
Авторське право (c) 2025 Наталія Хома https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Зовнішнє інформаційне маніпулювання та втручання: вплив РФ на громадську думку напередодні повномасштабного вторгнення
«Зовнішнє інформаційне маніпулювання та втручання (FIMI)» – це модель поведінки, яка загрожує або може негативно вплинути на цінності, процедури та політичні процеси. «Показовим прикладом» такої поведінки є деструктивна інформаційна діяльність РФ в Україні та світі. Напередодні інтервенції в Україну 24 лютого 2022 р. протягом 2021 р. РФ проводила потужну спецоперацію FIMI для просування іміджу своєї «надзвичайно сильної та непереможної армії». Ми стверджуємо, що метою її FIMI було залякати політичну еліту України та пересічних громадян, усунути будь-яке бажання боротися як практично «самогубне», спонукати керівництво держави й Президента, зокрема, до прийняття рішень на користь РФ. Оскільки українці надають велику перевагу різноманітним Telegram-каналам як швидкому джерелу «інсайдерської» інформації, у статті проаналізовано ключові повідомлення про армію РФ, опубліковані в державному російському (РИА Новости), низці проукраїнських та українських проросійських Telegram-каналах. Мета статті – довести, що публікації щодо іміджу російської армії були спецоперацією FIMI РФ.
Авторське право (c) 2025 Богдан Юськів, Наталія Карпчук https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Сучасні зовнішньополітичні пріоритети Саудівської Аравії: регіональний та глобальний контексти
Досліджено сучасні зовнішньополітичні пріоритети Саудівської Аравії у контексті регіональних та глобальних трансформацій, враховуючи ключові аспекти економічної та дипломатичної стратегії держави. Проаналізовано зміну ролі Королівства на міжнародній арені, його регіональне лідерство та стратегічні ініціативи. Розглянуто геополітичне становище Саудівської Аравії в регіоні Близького Сходу, зокрема нормалізацію відносин з Іраном та співпрацю з Ізраїлем. Особлива увага приділена динаміці розвитку відносин Королівства із Китаєм, РФ, США та ЄС. Досліджено ключові аспекти енергетичної політики Саудівської Аравії в межах ОПЕК+, а також її прагнення диверсифікувати економіку та збільшити ненафтові прибутки. Особливу увагу приділено програмі «Vision 2030». Досліджено використання країною інструментів м’якої сили та публічної дипломатії для формування нового іміджу на міжнародній арені. Висвітлено виклики та можливості, що постають перед Саудівською Аравією у контексті формування нової архітектури міжнародних відносин.
Авторське право (c) 2025 Леся Дорош, Анастасія Терешкевич https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Українсько-польські стосунки крізь призму наукових шкіл міжнародних відносин
Мета статті – дослідити теоретичні засади та підходи провідних наукових шкіл у галузі міжнародних відносин з метою глибшого розуміння українсько-польських взаємин у контексті політики розширення Європейського Союзу, з акцентом на значенні реалістичних і ліберальних теорій. Основні завдання дослідження полягали у системному аналізі ключових теоретичних концепцій, що застосовуються до вивчення українсько-польської співпраці в умовах європейської інтеграції; виявленні ролі ЄС як чинника стабілізації, демократизації та трансляції європейських цінностей в українському контексті; розгляді інструментів впливу Польщі та Євросоюзу на демократичні трансформації в Україні, зокрема в межах реалізації ініціативи «Східний вимір». У статті використано методи теоретичного аналізу, порівняння, інтерпретації та системного підходу для вивчення українсько-польських відносин у контексті європейської інтеграції. Застосовано також інтегративний підхід для поєднання різних теоретичних шкіл міжнародних відносин з метою комплексного аналізу досліджуваної проблеми. За результатами дослідження особливу увагу приділено реалістичній школі, яка зосереджується на національних інтересах і безпеці держав, а також неореалізму, який включає систему міжнародних відносин як чинник, що визначає поведінку держав. Крім того, розглянуто ліберальні теорії, зокрема ліберально-міждержавна теорія та теорія демократичного миру, як інструменти аналізу європейської інтеграції. В рамках цих підходів розглянуто взаємодію Польщі та України з міжнародними організаціями, зокрема з ЄС, і досліджено механізми, що впливають на двосторонні відносини в контексті європейської інтеграції.
Авторське право (c) 2025 Тетяна Єлова, Антоніна Шуляк https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Військовий потенціал держав Центральної та Східної Європи як чинник посилення військової суб'єктності Європейського Союзу
Досліджено роль держав Центральної та Східної Європи у формуванні та посиленні військової суб'єктності Європейського Союзу. Розглянуто трансформацію країн регіону від «периферії» до «безпекового фронтиру» ЄС в умовах повномасштабного вторгнення Росії в Україну. Проаналізовано військовий потенціал Польщі, Чехії, Угорщини, Словаччини, Румунії, Болгарії, Литви, Естонії та Латвії, а також їхню участь у проєктах Постійної структурованої співпраці (PESCO). Визначено розподіл сфер спеціалізації та відповідальності держав регіону. Польща виступає регіональним лідером за обсягом сухопутних сил; Чехія, Угорщина, Словаччина, Румунія та Болгарія забезпечують технологічне підґрунтя для оборонної інтеграції через розвиток військово-промислових комплексів; держави Балтії спеціалізуються на протидії кіберзагрозам та гібридним атакам. Встановлено, що держави ЦСЄ поступово переорієнтовуються із «споживачів» до активних учасників системи колективної оборони, що засвідчує їхню стратегічну цінність для Європейського Союзу.
Авторське право (c) 2025 Борис Лесик https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Сучасні міждисциплінарні підходи у вивченні воєнно-політичних конфліктів
У статті розглядаються сучасні дослідницькі проєкції з царини історіографії, етнічної політології та прикладної математики щодо можливостей використання їх у вивченні феномена воєнно-політичного конфлікту. Ця ідея реалізовується автором на прикладі дослідження специфіки українсько-польської війни 1918–1919 рр. за Східну Галичину, яка стала наслідком проголошення на західноукраїнських землях української державності. З’ясовані понятійно-термінологічні проблеми в оцінці та трактуванні українсько-польської війни 1918–1919 рр., що досі пов’язані з наративами національних історіографій України та Польщі. Проаналізовані положення етнічної політології щодо «державотворчої затяжної війни», які певною мірою можуть стати підґрунтям для пояснення причин, перебігу та наслідків конфлікту українців та поляків у ХХ ст., зокрема під час досліджуваної війни. Звернено увагу на фактор «культурної ситуації», який безпосередньо міг впливати на розвиток цього конфлікту. Обґрунтовані дослідницькі пропозиції щодо нових підходів у вивченні варіативності залучення до методологічного інструментарію студій над українсько-польською війною (ходу, результатів і спадщини) теорії ігор, зокрема щодо вивчення етнополітичної поведінки учасників воєнно-політичного конфлікту. У статті стверджується доцільність використання міждисциплінарного підходу щодо вивчення етнополітичного конфлікту українців та поляків, оскільки залучення підходів історіографії, політичної науки та математики значно розширюватимуть інтерпретаційне поле сучасного розуміння складних проблем двосторонніх українсько-польських взаємин.
Авторське право (c) 2025 Іван Монолатій https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Дипломатія спадщини ЮНЕСКО у постконфліктних зонах: кейс Іраку
Після визволення частини Іраку з-під контролю ІДІЛ, міжнародні організації розпочали роботу з відновлення об'єктів матеріальної та нематеріальної спадщини у даному регіоні. Стаття аналізує досвід ЮНЕСКО, долученої до багатосторонньої культурної співпраці на території постконфліктного Іраку, у контексті дипломатії спадщини. Сам термін «дипломатія спадщини» є новим та має міждисциплінарну природу. Відтак, мета статті полягає у переосмисленні сутності та розуміння дипломатії спадщини, а також окреслені вимірів та інструментів дипломатії спадщини на прикладі ЮНЕСКО у постконфліктному регіоні. Результати дослідження дозволили детальніше розкрити поняття «дипломатія спадщини», а також проаналізувати практики ЮНЕСКО в контексті дипломатії спадщини на території Іраку та її впливів на міжкультурні відносини. Відтак, було концептуалізовано визначення дипломатії спадщини, а також окреслено поняття «осередкової спадщини» як особливої категорії спадщини у розрізі діяльності ЮНЕСКО.
Авторське право (c) 2025 Сергій Орлов https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Арктична політика Європейського Союзу: еволюція та роль скандинавських держав-членів
Проаналізовано процес формування політики Європейського Союзу щодо Арктичного регіону, розглянуто основні виміри присутності ЄС в Арктиці, досліджено внесок скандинавських держав-членів у реалізацію арктичної політики об’єднання. Стаття базується на якісному аналізі документів, а також вторинних джерел (публікацій у ЗМІ, статистичних та аналітичних матеріалів). Автори доводять, що сьогодні ЄС є одним із ключових політичних акторів у європейській Арктиці, роблячи значний внесок у регулювання, фінансування та координацію мереж арктичного співробітництва. Окрім традиційних сфер інтересів, таких як боротьба зі зміною клімату, підтримка досліджень, критично важливі ресурси, розвиток співпраці, в останніх політичних документах ЄС щодо Арктичного регіону з’явилися нові теми, такі як геополітика і безпека. Від часу появи арктичної політики ЄС його участь в Арктиці зросла, але його вплив обмежений відсутністю формальної юрисдикції. Легітимність ЄС як арктичного гравця також піддається сумніву. Однак непрямий вплив ЄС, включаючи його екологічний слід, є суттєвим через екологічні, економічні та політичні зв'язки. Формулювання оновленої арктичної політики ЄС у 2021 році свідчить про те, що геополітичні міркування та кліматичні пріоритети, ймовірно, визначатимуть участь ЄС в Арктиці в найближчі роки. Однак, успішна стратегія потребуватиме дедалі більшої уваги до суперечливих політичних питань між різними арктичними суб'єктами.
Авторське право (c) 2025 Тетяна Сидорук, Вікторія Віценко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Мережева комунікація Дональда Трампа крізь призму концепції VUCA
У статті досліджено комунікацію Дональда Трампа під час його обрання на пост президента США крізь призму концепції VUCA (мінливість, невизначеність, складність, неоднозначність) та аналізується роль цифрових комунікацій у його політичній діяльності. У контексті VUCA комунікація Д. Трампа призводить до посилення поляризації, емоційної мобілізації, руйнування традиційних інформаційних інститутів та персоналізації політичних стратегій. Виборча кампанія Д. Трампа стала зразком алгоритмічно керованого інформаційного впливу, що сприяло поширенню емоційно зарядженого контенту, делегітимації традиційних медіа та радикалізації суспільних настроїв. Його президентство супроводжується зміцненням виконавчої влади, загостренням внутрішньополітичних конфліктів, а також переглядом зовнішньополітичних союзів. У міжнародній площині адміністрація Д. Трампа демонструє ізоляціоністську риторику, зменшує залученість США у багатосторонні ініціативи, скорочує військову підтримку ключових партнерів, включаючи Україну, посилює економічний протекціонізм і змінює санкційну політику, внаслідок чого виникає інформаційна невизначеність, що ускладнює дипломатичну та безпекову ситуацію. У контексті боротьби України проти російської агресії непослідовність риторики та зменшення військової підтримки Вашингтоном посилюють інформаційну невизначеність і дипломатичні виклики. Дослідження підтверджує, що цифрова комунікація Д. Трампа є інструментом політичного впливу та каталізатором VUCA-тенденцій, які трансформують сучасні демократичні процеси, спричиняючи системні зміни у внутрішній і зовнішній політиці, а отже є необхідність переосмислення стійкості демократичних інституцій в епоху, коли цифрова комунікація формує політичні реалії швидше, ніж традиційні механізми управління здатні реагувати.
Авторське право (c) 2025 Сергій Федонюк https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Еволюція ставлення до Росії у Стратегіях національної безпеки держав-сусідів України (2004-2023 рр.)
У статті розглянуто вплив військового вторгнення Росії до Грузії (2008 р.) та України (2014 р.), анексії Криму, окупації росіянами частини українських територій та повномасштабного російського військового вторгнення до України 24 лютого 2022 р. на еволюцію ставлення до Росії у Стратегіях національної безпеки держав-сусідів України (Польщі, Словаччини, Угорщини, Румунії та Молдови). В результаті аналізу Стратегій національної безпеки держав-сусідів України автором виокремлено чотири етапи у процесі еволюції їх ставлення до Росії та охарактеризовано стратегічні позиції держав-сусідів України щодо агресивної російської зовнішньої політики та протидії їй. Встановлено, що ключовою причиною змін у ставленні до Росії, зафіксованих у Стратегіях національної безпеки західних сусідів України (Польщі, Словаччини, Угорщини, Румунії та Молдови) після 2008, 2014 та 2022 років, стала пряма військова агресія проти Грузії та України з боку РФ, порушення нею норм міжнародного права, а також потенційна загроза подальшої російської експансії щодо тих європейських країн, які межують з Україною. Визначено, що ставлення до Росії, що міститься в останніх СНБ названих країн не є однаковим. Польща, Румунія та Молдова чітко артикулюють своє ставлення до агресивної зовнішньої політики Росії. А Словаччина та Угорщина, хоча і згадують про загрози безпеці Європі з боку Росії та потенційну можливість протистояння з нею, але вірять у можливість політичного діалогу та прагматичних відносин з Кремлем. Виявлено, що додатковим фактором впливу на еволюцію ставлення до Росії та внесення відповідних змін до СНБ держав, що розглядаються, були політичні уподобання правлячих сил цих держав, які в різні періоди займали як антиросійські, так і проросійські позиції. Причому в останньому випадку влада не завжди своєчасно та адекватно реагувала на загрози національній безпеці своїх держав і не вносила відповідних змін до Стратегії національної безпеки, які б відповідали об’єктивним реаліям.
Авторське право (c) 2025 Руслан Шиханов https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Сутність та характерні риси сучасного демократичного відкату
Статтю присвячено вивченню актуальних тенденцій, причин та факторів сучасного демократичного відкату. Доведено, що визначальними рисами регресу демократії є посилення виконавчої влади, обмеження свободи слова та зібрань, руйнування системи стримувань і противаг, маніпуляція виборчим процесом, зменшення незалежності судової системи, політичний популізм, зниження довіри громадян і систематичне порушення прав людини. Проаналізовано основні наукові підходи і теорії, які вивчають механізми та закономірності занепаду демократичних інститутів. Визначено демократичний відкат, як комплекс усвідомлених та цілеспрямованих дій, які здійснюють політичні лідери з метою контролю за органами державної влади, обмеження політичної конкуренції, збереження влади, руйнування фундаментальних принципів верховенства права та цінностей демократії. Досліджено роль популізму в процесі обмеження або ліквідації політичної конкуренції, зменшення ефективності функціонування демократичних інститутів, погіршення якості політичних рішень, поглиблення політичної поляризації і соціальних розколів. Розглянуто характерні риси і механізми демократичного відкату та демонтажу принципів, цінностей і норм ліберальної демократії в Угорщині. Встановлено, що зміна політичними лідерами конституційних норм, збільшення повноважень виконавчої влади, необмежений контроль над державними інститутами і виборчим процесом мають безпосередній вплив на порушення демократичних процедур і погіршення якості державного управління. Доведено, що за певних умов, частина суспільства може схвалювати демократичний регрес в обмін на гарантії стабільності, безпеки, підтримки консервативних цінностей, соціально-економічного добробуту, збереження влади і державних посад для представників політичних сил з якими вони себе асоціюють.
Авторське право (c) 2025 Володимир Кравченко, Оксана Добридень https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Аналіз практик взаємодії держави та громадянського суспільства у сфері контролю за корупційними ризиками
Актуальність дослідження зумовлена необхідністю вдосконалення механізмів запобігання корупції в умовах трансформації державного управління, децентралізації та зростання суспільного запиту на прозорість. Попри запровадження механізмів громадської участі, взаємодія між державою й громадянським суспільством залишається фрагментарною. Метою статті є виявлення ефективних форматів такої взаємодії з орієнтацією на підвищення результативності антикорупційної політики. Методологія ґрунтується на системній, інституційній та функціональній практиках. Проаналізовано інструменти участі, цифрові платформи, перешкоди й правові гарантії. Доведено, що поєднання технологічних рішень і правових засад сприяє прозорості. Надано рекомендації щодо посилення нормативної регламентації, розвитку громадянської спроможності та впровадження інтегрованих цифрових рішень. Перспективи подальших досліджень пов’язані з розробкою моделей ризикоорієнтованої участі та систем показників якості взаємодії.
Авторське право (c) 2025 Людмила Новоскольцева https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Функціонування інституту політичних партій в умовах цифрових трансформацій політичного поля: тенденції, проблеми та перспективи
В статті здійснено дослідження основних тенденцій, проблем та перспектив функціонування політичних інститутів в умовах цифрових трансформацій політичного поля на прикладі інституту політичних партій. Дослідження впливу цифрових трансформацій на організацію діяльності інституту політичних партій довело, що відбулися зміни в організації внутрішньопартійної демократії, переосмисленні формату партійного лідерства, партійного членства та форм взаємодії між лідерами і членами політичних партій. Цифрові засоби партійної діяльності децентралізували процес прийняття рішень на рівні партійної організації: якщо імпульсу до цифрових змін партійної організації мав зовнішню природу та спрямовувався на стрімке й ривке розгортання, то адаптація до децентралізації процесу ухвалення рішень на рівні партії набувала агресивних та травматичних форм. Здійснений аналіз взаємозв’язку між виборчими стратегіями політичних партій та рівнем інтеграції цифрових інструментів в їх діяльність дозволив дійти висновку про те, що активне розгортання цифрових трансформацій політичного поля не призвело до витіснення традиційних каналів комунікації, на які покладаються політичні партії в своїй діяльності. відбулося формування гібридної моделі партійних комунікацій на основі поєднання цифрових та традиційних каналів, адаптація якої до умов конкретної політичної системи залежить від низки контекстуальних факторів, таких як структура політичної системи, тип політичної культури, норми партійного, виборчого та цифрового законодавства, система ЗМК, характеристики електоральної моделі політичної участі. Вивчення характеру змін в організації партійних комунікацій засобами цифрових комунікаційних інструментів вказує на те, що вони визначаються достатньо повільним процесом впровадження цифрових трансформацій, що пов’язано з безпековими ризиками, етикою комунікації між членами партії, легітимністю цифрових каналів комунікації та звуженим розумінням прозорості внутрішньопартійних комунікацій.
Авторське право (c) 2025 Наталія Ротар https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Концептуалізація змісту поняття «громадське здоров’я» як предмету державної політики в сучасній політичній науці
У статті досліджено процес концептуалізації визначення змісту поняття громадське здоров’я як предмету державної політики. Доведено, що політична наука обґрунтовує можливість здійснення державної політики громадського здоров’я як на принципах лібертаріанства, так і на принципах патерналізму, які пропонують власні моделі пояснення природи, меж та легітимності дій політиків та функцій політичних інститутів щодо обмеження свободи та відповідальності індивідів та груп в дотриманні ними власних інтересів. Обґрунтовано, що тенденція до створення взаємовиключних альтернативних моделей громадського здоров’я (лібертаріанська чи патерналістська) є хибним шляхом в пошуку балансу між інтересами людини та держави. Встановлено, що важливою частиною концептуалізації поняття громадське здоров’я є проблематизація інституційної та функціональної спроможності системи громадського здоров’я як сукупності стійких політик, організаційних структур та ресурсів, здатних відтворювати його належний рівень в умовах національної держави чи об’єднання держав, що реалізують спільну політику у цій сфері. В процесі визначення дослідницького потенціалу безпекового виміру концепту громадського здоров’я було встановлено, що спільним для більшості критичних досліджень безпеки є розуміння політики як процесу конкуренції за зміст та виміри безпеки, тобто громадське здоров’я може бути предметом політики, але не належати до поля безпеки.
Авторське право (c) 2025 Олександр Шутак https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Інститути виборів і референдуму в реалізації права на самовизначення: аналіз кейсу Каталонії
Розглянуто використання інституту виборів і референдумів в реалізації права на самовизначення Каталонії державними органами автономії: Парламентом, урядом (Женералітатом) та його головою (Президентом Женералітату). Проаналізовано політику Іспанії щодо протидії каталонському сепаратизму, загострення якого було викликане низкою чинників (політичних, економічних, культурних, етнонаціональних), а особливо – відсутністю статусу каталонської мови в іспанській державі та в Європейському Союзі, констатовано, що ця політика була виважена і послідовна. Заходи, застосовані урядом, можливо, були не завжди вчасними, проте в межах правового поля, з дотриманням конституційних норм Іспанії. Доведено, що в процесі формування та протидії каталанізму з боку центрального уряду Королівства Іспанії суттєву роль відіграли інститути виборів і референдумів, під час застосування яких проявилася беззаперечна регулююча роль Конституційного суду Іспанії щодо визначень і конкретизації дефініцій, пов’язаних із реалізацією права на самовизначення. Зокрема, в його рішеннях розмежовано поняття «народних консультацій» та «референдумів»; підтверджено необхідність з’ясування думки виборців за допомогою дотримання виборчої процедури (на основі перепису населення, керування виборчою адміністрацією, юрисдикційних гарантій), і винятково щодо державних справ управління. Показано, що суттєвим чинником сплеску каталаністських настроїв другого десятиліття ХХІ століття в Іспанії було зовнішнє втручання російських урядових кіл, ініціювання та фінансування сепаратизму в Каталонії через легітимаційну технологію референдуму за незалежність. Виокремлено важливу особливість реалізації прийнятої Парламентом Каталонії нелегітимної «Декларації суверенітету та права народу Каталонії на самовизначення» – використання цифрових технологій для організації та скликання процесу участі громадян у 2014 році (як альтернативи народним консультаціям і референдуму, своєрідної «нереферендної народної консультації»), та референдуму 2017 року, що спонукало європейські структури активізувати прийняття актів ЄС щодо виборчої комунікації та висвітлення виборчих процесів у медіа, використання цифрових технологій для застосування тактик маніпулювання громадською думкою.
Авторське право (c) 2025 Євгенія Юрійчук, Олександр Фесенко, Олександр Ткачук https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Регіональні межі Центральної та Східної Європи: проблема термінології чи наслідок геополітичної динаміки?
У статті досліджуються концептуальні та термінологічні підходи до визначення регіональних меж Центральної та Східної Європи. Аналізується історична еволюція цих понять та їхня адаптація до сучасних політичних і геополітичних реалій. Особливу увагу приділено варіативності регіональних визначень у працях західних і східноєвропейських дослідників, а також їхньому впливу на політичний дискурс і міжнародні відносини. Також у статті досліджуються фактори, які впливали на переосмислення концептуальних меж регіону та яким чином посткомуністичні країни Центральної та Східної Європи позиціонують себе в нових умовах. Стаття пропонує міждисциплінарний підхід до аналізу цієї проблематики, поєднуючи методи політології, міжнародних відносин, історичних досліджень та аналізу документальних джерел. Такий підхід дозволяє комплексно оцінити не лише політичні, а й соціокультурні та історичні аспекти формування регіональної ідентичності.
Авторське право (c) 2025 Тарас Малий https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Образ переселенців із Клюків у польській публіцистиці, який розкриває проблему корінного населення під назвою словінці у післявоєнний період (до середини 1970-х рр.)
Метою статті є визначення особливостей проживання іммігрантського населення в селі Клюки Поморського воєводства Польщі після 1945 року, на підставі журналістських текстів, що стосуються місцевого корінного населення, як єдиного джерела знань з цієї теми на той час. Після Другої світової війни преса відігравала важливу роль у формуванні знань і світогляду польського суспільства, будучи тривалий час практично єдиним носієм інформації. На сторінках газет обговорювалися питання історії та повоєнного життя корінного населення в районі озер Лебсько та Гардно, які називалися Словінськими. Зокрема, чимало уваги приділялося жителям села Клюки. Його залишили в Польщі як доказ слов’янського характеру частини поморських земель. У десятках статей на цю тему також обговорювалась проблема нових мешканців Клюків – переселенців, які прибули сюди з середини 1946 року. Зазначалося, що ці переселенці завдавали багато шкоди місцевому населенню. Маючи перед собою попередніх власників окупованих хуторів, які донедавна жили в німецькій державі і розмовляли німецькою мовою – вони поводилися з ними як з німцями, з усіма наслідками. Незважаючи на заклики громадських активістів, журналістів та науковців втрутитися та допомогти жителям цієї території, влада не змогла впоратися з цією проблемою. В роки більшої свободи слова журналісти повідомляли про поведінку переселенців тільки з негативними оцінками. Одні і ті ж імена повторювалися знову і знову, а інших поселенців, які приходили до Клюків і поводилися належним чином просто ігнорували протягом тривалого часу. Тоді утвердився образ переселенця в Клюках як жорстокої людини, позбавленої моралі, п'яниці і злодія. Хоча з плином часу та припиненням конфліктів такий образ природно пом’якшився, аналіз журналістських текстів доводить, що оцінка поведінки решти переселенців, які завжди залишалися в тіні своїх особливо помітних сусідів, ніколи не змінювалася і підтверджує гіпотезу про необхідність детального дослідження історії переселенців у Клюках.
Авторське право (c) 2025 Малгожата Масталерж-Кристянчук https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Дипломатична діяльність УНР: 1917-1919 рр.
Дана стаття присвячена дослідженню спроб та зусиль Української Народної республіки від її проголошення Третім Універсалом Української Центральної Ради, а також за Гетьманату і Директорії УНР вступити у міждержавні зносини, досягти міжнародно-правого визнання української державності, отримати підтримку у боротьбі із зовнішньою агресією напередодні та на початку Паризької мирної конференції. Проаналізовано переговорний процес та бачення українського питання державами Четверного Союзу і Антанти наприкінці Першої світової війни, а також проблемні аспекти українсько-антантських зносин в результаті укладення Україною миру з Німеччиною і її союзниками у 1918 р. та спроби їх вирішення. Розкрито наслідки приходу Директорії для сприйняття України лідерами Антанти як пробільшовицької держави, незважаючи на її війну з останніми. Визначено передумови та платформу можливого порозуміння між Української державою та країнами Антанти, зокрема Францією і Великою Британією. Охарактеризовано діяльність української делегації в Парижі під час Мирної конференції. Встановлено, що незважаючи на існування певного українського лобі у Франції, українським дипломатам не вдалося досягти порозуміння з французьким урядом і налагодити з ним позитивний діалог. Робляться висновки, що переговорна позиція Директорії прямо залежала від ситуації на українсько-більшовицькому фронті. Директорія не врахувала значення важливості чіткого визначення зовнішньополітичних пріоритетів і своєчасного налагодження прямих зносин з державами-переможцями.
Авторське право (c) 2025 Андрій Стецюк, Віталій Макар https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Перебудова і розпад СРСР. Ретроспективний погляд
Цей текст – роздуми, пов'язані з перебудовою та розпадом СРСР. У березні 2025 року виповнилося 40 років з дня обрання Михайла Сергійовича Горбачова Генеральним секретарем ЦК КПРС. Горбачов був, якщо не брати до уваги двох його безпосередніх попередників, які були обрані в похилому віці, лідером радянської комуністичної партії, який перебував при владі найкоротший термін. Його пам'ятають як лідера, який запровадив гласність і перебудову, і ці два гасла стали девізом його правління. Водночас його звинувачують у занепаді країни та її політичного значення. Криза СРСР наприкінці 1980-х – на початку 1990-х років не була прямим результатом горбачовських проектів, а наслідком глибшої кризи. Перебудова, незважаючи на її цілі зміцнення системи, виявилася каталізатором ерозії, яка назрівала протягом багатьох років. Путч Янаєва слід розглядати як спробу відвернути тенденцію розпаду держави. Окрім розпаду радянської держави та провалу реформ, слід зазначити, що процеси, започатковані перебудовою, призвели до незалежності України, країн Балтії, Казахстану та центральноазійських республік, які до цього часу входили до склада СРСР. Тут слід виділити незалежність України, Казахстану та балтійських республік, оскільки ці країни не лише відокремилися від Росії, але й пішли власним шляхом інституційного та економічного розвитку. Горбачов не був першим, хто намагався реформувати СРСР, але він був першим, хто хотів зробити це в багатьох секторах одночасно. Однак цю структуру вже неможливо було реформувати. Використовуючи тезу польського філософа Лєшека Колаковського про те, що СРСР можна було ефективно керувати лише за принципом Сталіна. Науковець аргументовано доводить, що інші форми управління цією державою, включно зі спробами реформ, були приречені на поразку.
Авторське право (c) 2025 Норберт Фреєк https://creativecommons.org/licenses/by/4.0